Oroszlány Balázs: Szorítónégyes

nem feltétlenül ebben a sorrendben

Első hurok: Kis vörös könyv

Gimnazista vagyok és Ás. Reálos. A testvériskolák közötti versenyre mégis elkeveredek. Talán mert nem volt ember, talán mert olvasok. De mindenki gimnazista, mindenki olvas. A téma, az egyszavas segítség: műfordítás. Hogy készülsz fel egy szóból? Hogy készül fel egy szóra? Mi az a műfordítás? Katalóguscédulákat pörgetek a kerületi kiskönyvtárban, lehet még kazettát kölcsönözni, egyetlen könyvük a műfordításról. Kis, vörös könyv. Elolvasom. Újraolvasom. Visszaviszem a könyvtárba, hogy soha többé ne találjam meg. Rádöbbennek, hogy a fordítás tevékenység, hogy a szöveg nem magától fordul, hanem szépen, darabokban, tudatosan. A fordító egy olyan gép, aki a kávét, stb. Átváltási művelet, írja. Váltsunk. Fordítok arra a nyelvre, arról a nyelvről, amit még nem értek. (Nem merem bevallani, hogy évekkel később megtalálom az első fordításokat. Rettenetesek. Gimnazistaversek pidginül. Nem merem bevallani, hogy újból eltettem őket – mégsem volt szívem kidobni.) A versenyen persze csak verscímeket kérnek. Úgy érzem, átvertek, de már meg vagyok fertőzve. Ha a nyelv vírus, akkor retrovírus, és a fordítás az ő reverz transzkiptáza – örökre megfertőz, beléd írja magát. Szorul az első hurok.
 
Második hurok: Kő holtponton
 
Külföldön élek, tanulok. Hogy értesz meg egy szót, amit anyanyelveden sem ismersz? Külföldön, két nyelven beszélek és élek, a harmadikon, magyarul hallgatok. Megloboncosodok, morgok, harapok. Budapest utánam nyúl. A Nőváros, és Buarque Braziliából képzelt Budapestje. Járt utat kétszer járj, írja egy francia magyarul; lehet anyanyelvnél szebben beszélni az anyanyelvet. Újraindulok a nyelv útján, újratanulok beszélni, élvezem a szavakat, hogy vannak, olyan sokan vannak. Plajbásszal kezemben jegyzetelek, hangosan olvasok. Szeretném átültetni a nyelvet, amit tanultam, a nyelvre, amit gyerekkorom óta tudok, mégis újratanulok. Több kötet jön, örülök, ha valami lefordíthatatlan: szavakat kell csinálnom. Onomatopoeia. Hangot utánzok, ha nincsen, újat festek. Hangot a csendnek, hangot a reccsenő selyemnek, hangot az óraketyegések közti időnek. Újból morgok, makogok: visszaesek, visszaszállok az anyanyelvbe. 

Harmadik hurok: Egy ágyban a szakmával

A polcon minden harmadik könyvön omló torony: Bábel. Mintha a fordítók, amint a szakmáról írnak, nem találnák a szavakat: árulásról beszélnek – traditore, lábjegyzet: lefordíthatatlan szójáték, lábjegyzet. Magyarul is csak gúzsba kötve lehet táncolni (vö: szoruló csomók). Nekem is vannak fordító barátaim – egyiküket el is veszem feleségül. Nem vagyok fordító, de párhuzamosan huszonhat fordításban olvasok versgyűjteményt – én gépelem be. Nem vagyok fordító, de tudom, hogy kicsoda Lefevere, és hogy a Shanghai Foreign Language Education Press fordítástudomány-sorozatából érdemes megvenni a kötetét. Nem vagyok fordító, de látom, ahogy egy fordító él. Etetem, ha jön a határidő, itatom, hogy fel kelljen állnia a gép elől. Látom, milyen megismerni, meggyűlölni és megszeretni a szöveget, általában mindig ebben a sorrendben. Első olvasó lehetek. Ha fordítónak főzők kávét, és abból iszom is, az már majdnem olyan, mintha fordítanák.

Negyedik hurok: a fordítás ötven árnyalata

Nem tudom, hogy a fordításnak színe van. Színe-joga. Fordítok szürkén – underground nonprofit, látom a scanlation tündöklését és hanyatlását. Illegális kultúrmisszió, de hisszük, hogy működik. Hobbi, tehát komolyan vesszük. Szerkesszük, szétszedjük, négykezesben-hatkezesben készítjük. Úgy hisszük, van hatása, úgy hisszük, nem árt. Elindul valami, és titokban, magunknak azt mondjuk: mi is lendítettünk rajta – a fordítással, a szerkesztéssel, az előválogatással. A szürkébe vegyül egy-két csepp fekete is – nem az én nevemen, de az én munkám. Hivatalosan nem létezünk, de tudják, hogy vagyunk. Számítanak ránk, átveszik a szöveget, megkérnek minket, hogy írjuk mi a szöveget – vakít a fehérség. Portfólióink nagy része nincsen, de elég meggyőző, hogy kihozzon a fénybe, a fehérbe.

Kész a csomó

„A szorító nyolcas olyan szoruló hurok, melynek segítségével egy kötelet hozzáköthetünk egy tárgyhoz, például oszlophoz vagy karabinerhez” – mondja a Wikipedia. Ha nem oszlophoz, hanem fordításhoz akarunk kötni valakit (mondjuk ki: magunkat), akkor kétszer annyi hurok kell – egy szorítónégyes. Előnye, hogy mindenki használhatja a saját, egyedi hurkait. Hátránya, hogy nem ereszt. Ha pedig végül kész a gúzs: lehet táncolni.